НАЦИОНАЛНА СЛЕДСТВЕНА СЛУЖБА

СТАНОВИЩЕ 

по Заканопроект за изменение и допълнение на Конституцията 
на Република България, внесен в Четиридесетото Народно събрание
от Михаил Миков и група народни представители но 22.12.2005 г.

Оценяваме важността на проекта и го подкрепяме.
Същевременно представяме бележки, отчитането на които според нас би било полезно в трудната работа за третата поправка на Конституцията.
Нашите бележки са:

1.	По § 3 

Приемаме мотивите на вносителите. Властите в държавата не могат да не взаимодействат. Добре е в парламентарната република чрез Народното събрание гражданите да се информират за работата на съдебната власт. Медиите и личният опит, не винаги могат да са обективни. Неоспоримо е, че анализът на съдебната практика следва да служи за усъвършенстване на законодателството. Предлагаме редакцията на § 3 да се подобри, за да се реализират мотивите на вносителите, без да се получават нежелани противоречия с основополагащи принципи и останалите норми на Конституцията.
Предлаганата редакция на § 3 е неудачна:
1.1. Дали нормата следва въобще да е в глава ІІІ – “Народно събрание”, или в глава VІ “Съдебна власт”?
1.2. Ако е в глава ІІІ, дали систематичното място е като последна нова т.16 в чл.84 (след: “т.15 определя официални празници”)? По-логично е правомощието на Народното събрание да бъде добавено след чл.83, ал. 2. (за парламентарен контрол над министрите). Задължени следва да са всички административни ръководители в органите на съдебната власт (понятието вече е въведено). От разделението на властите следва ограничение на подобен контрол. Трябва да се изключат решенията по съществото. Актовете на магистратите обаче са мотивирани и подлежащи (без окончателните) на инстанционен контрол. Парламентарният контрол може да включи: статистически данни и анализ за срочност, законодателни, материални, организационни, етични проблеми, дисциплинарна практика и т.н.
1.3. “Изслушва и приема”, както е предложено, не дава достатъчна яснота в какви срокове следва да се представят тези доклади, какво да съдържат, могат ли да не бъдат приети, какви са последиците от това и пр.? В момента председателите на ВКС и  ВАС не са ръководители на “съдилищата”. Върховният съдебен надзор за точното и еднакво прилагане на законите не е административен.
1.4. НСлС ежегодно (и по тримесечия) представя своите доклади публично пред представители на всички власти и медии. Копия изпращаме на ВСС и ведомствата, с които си взаимодействаме. Тематични анализи, информации, становища и т.н. сме внасяли по искане на Народното събрание, Министерския съвет и на междуведомствени форуми. Следователно разумът на предлаганото с § 3 от законопроекта и сега е реализиран. Текстът обаче би породил неясноти: Кой от тримата ръководители (председателите на ВКС, ВАС и главният прокурор) какъв доклад ще представя? Какво е новото конституционно понятие “следствие”? Премахва ли се едно от трите обособени звена на съдебната власт? Подобна промяна би довела до системни вътрешни противоречия в глава VІ “Съдебна власт”. 
1.5. Номерацията на § 3 е нелогична. Предвижда се промяна в чл.84 след създаването на нов чл.91а от основния закон.

				2. По § 5 

Предлагаме следната редакция на текста:
Чл. 128 – изречение второ се изменя така:
“Те осъществяват разследване и други функции в наказателното производство в случаите, посочени в закон.” 
Мотиви: Такава е логиката на досегашните политически решения за реформи, заявявани и на европейските експерти. Например: Стратегията за противодействие на престъпността и корупцията; Концепцията за реформа в наказателното правораздаване; Решението на КС по к.д. № 7/2005 г. по искането на ВКС за тълкуване на основния закон и др. Наред с постигането на целите, изложени в мотивите на вносителите, редакцията, която предлагаме, има предимства. Държавата ще може да  използва капацитета на следователите при ограничаване на функциите им по разследване. Предлаганата от нас редакция е по-добра за законодателя. Възможни ще са нови решения за повишаване ефективността на досъдебната фаза в наказателния процес, без конституцията да бъде изменяна заради и след закона.

			3. По § 6 

Приемаме мотивите на политическото решение – членовете по право на ВСС, избрани за 7-годишен мандат като административни ръководители на високопоставените органи на съдебната власт, да могат да бъдат освобождавани в хипотезите на чл.129, ал. 3, точки 4 и 5 и от Народното събрание, но с квалифицирано мнозинство повече от две трети от народните представители.
Не виждаме защо обаче това да става вместо Висшия съдебен съвет. А contrario – тъкмо при трайна фактическа невъзможност да изпълняват служебните си задължения за повече от една година, тежко нарушение или системно неизпълнение на служебните им задължения и накърняване престижа на съдебната власт -  най-отговорните ръководители биха могли да са непоклатими само заради комбинации на политически интереси, препятстващи необходимото мнозинство!
Редакцията веднага води до вътрешно противоречие с чл.129, ал.1 от Конституцията, промяна на който не се предвижда.
Предлаганият текст може да създаде и много съмнения за противоречие с основни принципи на Конституцията, изменението на които съгласно Решение № 3/2004 г. На КС не може да стане от обикновено Народно събрание. С тези мотиви предлагаме следната редакция на § 6:

§ 6. В чл.129 се създава нова алинея 6 със следното съдържание:
“(6) В случаите по ал.3, т.4 и 5 председателят на Върховния касационен съд, председателят на Върховния административен съд и главният прокурор се освобождават и по предложение на Народното събрание, прието с мнозинство от две трети от всички народни представители. Президентът не може да откаже освобождаването при повторно направено предложение.” 

			4. По § 7 

Предложеният текст не отговаря на мотивите “създаване на ефективно взаимодействие на министъра на правосъдието с органите на съдебната власт, без това да влиза в противоречие с принципа за нейната независимост при разглеждането и решаването на делата”.
Поставянето на норма за правомощия на министър в чл.130, който урежда организацията на Висшия съдебен съвет, е неразбираемо.
По същество предвиденото в голяма степен пряко нарушава принципа за независимост на съдебната власт. Както следва:
Точки 1 и 2 “обезсилват” не само изрично посочените в самите мотиви решения на Конституционния съд, но противоречат на чл.117, ал.2 и ал.3 от Конституцията.
Точка 4 също съставлява нарушение на този принцип и отказ от успешна реформа,  отразяваща най-положителното от практиката на европейските държави.
Точка 5 противоречи даже на мотивите на вносителите.  Тя предвижда “контрол върху магистратите” и за “решаване на делата”?!
Според нас предложеното с § 7 изменение не способства за по-ефективно правораздаване, но може да се окаже пречка за европейската ни интеграция заради погазване на апринципа за разделение на властите. В този смисъл са и констатациите ни от всичките срещи с европейски експерти, които отдават голямо значение на бюджетната автономия на независимата съдебна власт.