ДО
						Г-Н ГЕОРГИ ПИРИНСКИ
						ПРЕДСЕДАТЕЛ НА
						НАРОДНОТО СЪБРАНИЕ НА
						РЕПУБЛИКА БЪЛГАРИЯ

						ДО Г-Н ЛЮБЕН КОРНЕЗОВ
						ПРЕДСЕДАТЕЛ НА 
						ВРЕМЕННАТА КОМИСИЯ ЗА
						ПОДГОТОВКА НА ПРЕДЛОЖЕНИЯ
						ЗА ПРОМЕНИ В КОНСТИТУЦИЯТА
						НА РЕПУБЛИКА БЪЛГАРИЯ
						НАРОДНО СЪБРАНИЕ НА РБ

ПРЕДЛОЖЕНИЯ ЗА ПРОМЕНИ В КОНСТИТУЦИЯТА
НА РЕПУБЛИКА БЪЛГАРИЯ

						От
						Група граждански организации

УВАЖАЕМИ ГОСПОДА, 

В контекста на конституционния дебат, предлагаме на вниманието Ви предложенията на граждански сдружения за промени в Основния закон. Промените са насочени към утвърждаването на конституционността и върховенството на закона като юридически и морален фундамент на демократичното общество. Тяхна крайна цел е по-надеждната защита на правата на човека като основна ценност и смисъл на правовата държава.
Предлаганите промени не попадат сред въпросите, за които, според Тълкувателно решение № 3 от 10.04.2003 г. на Конституционния съд на Република България, е необходимо свикване на Велико народно събрание.

І. Предложение за изменение и допълнение на чл.150 от Конституцията

Чл.150 (1) Конституционният съд може да бъде сезиран от всеки гражданин, граждански сдружения и юридически лица по ред, определен със закон.
	   (2) Когато установят несъответствие между закон и Конституцията, правораздавателните органи спират производството по делото и внасят въпроса в Конституционния съд.

Мотиви:

1. Правата на човека ще получат по-ефективна закрила на национално ниво. Гражданите ще бъдат защитени от “лошите” закони, които са в основата на огромен брой български жалби пред Европейския съд в Страсбург. Съчетана с евентуална законодателна промяна, даваща право на обезщетение на “жертвите” на противоконституционни закони, индивидуалната жалба ще редуцира значително броя на българските дела пред съда в  Страсбург.

2. Ако Конституционният съд реагира адекватно на тази правозащитна провокация, неговите решения ще бъдат средство за изграждане на доверие и диалогичност между гражданското общество и държавните институции. Възможността за съпоставяне на Конституцията, олицетворяваща в най-голяма степен обществения интерес, с “лошите” закони, които нарушават права и изразяват конюнктурни интереси, ще стимулира гражданската активност. Това е уникална възможност за включване на хората и гражданските сдружения в най-важната управленска дейност – законодателната. Това е и най-демократично средство за непосредствено гражданско  въздействие и контрол върху дейността на народните представители.

3. Ограничителният  режим, който неизбежно ще трябва да бъде въведен със закон, би следвало да намери разумен баланс между правата на гражданите и тяхната нужда от работещ и ефективен Конституционен съд.

ІІ. Предложение за промяна на чл.120, ал.2 от Конституцията

Чл. 120 (2) “Гражданите, гражданските сдружения и юридическите лица могат да обжалват всички административни актове, действия и бездействия, които засягат правата им.”

Мотиви:

Действащият текст предвижда необжалваемост на административни актове, “изрично предвидени в закона”.
Той “издигна”  на законово ниво множество правозащитни проблеми. Беше създадено конюнктурно законодателство, което ad hoc и intuito personae създаде възможност за отнемане на банкови и застрахователни лицензии без съдебен контрол. Отнето беше правото на чужденци, пребиваващи в България, да обжалват пред съд заповедите на полицейски ръководители за експулсиране от страната по съображения, свързани с националната сигурност.
Някои от правозащитните проблеми, причинени от закони, основани на чл. 120, ал. 2 от Конституцията, бяха остро критикувани от  Европейския съд в Страсбург, като противоречащи на чл.6 § 1, чл. 1 от Протокол 1 и на чл.13 от Европейската конвенция за защита правата на човека и основните свободи (виж Решения по дела “Капиталбанк срещу България” и “Ал Нашиф срещу България”). Въпреки това “лошите” закони продължават да действат. Това налага необходимостта от  конституционна промяна, премахваща възможността за “узаконяване” на административен произвол, която е несъвместима с разделението на властите и с правовата държава.

ВНОСИТЕЛИ НА ПРЕДЛОЖЕНИЕТО:
1.	Асоциация за европейска интеграция и права на човека, Пловдив – инициатор
2.	Фондация “Ние, хората на България” – инициатор
3.	Институт “Отворено общество”, София
4.	Български Хелзински комитет
5.	Фондация “Български адвокати за правата на човека”
6.	Фондация “Междуетническа инициатива за човешки права”
7.	Фондация “Партньори – Българя”
8.	СЦН “Проект права на човека”
9.	Фондация “Спасете децата”, България
10.	БГО “Джемини”
11.	Фондация “Център на неправителствените организации – Кърджали”
12.	Център за нестопанско право
13.	Фондация за реформа в местното самоуправление
14.	Българска медийна коалиция
15.	Блу Линк – информационна мрежа   

СТАНОВИЩЕ

Относно

НЕОБХОДИМОСТТА ОТ ПРОМЕНИ В КОНСТИТУЦИЯТА
В ПОСОКА КЪМ ВЪВЕЖДАНЕ НА ПРАВОТО НА
ИНДИВИДУАЛНА ЖАЛБА ДО КОНСТИТУЦИОННИЯ СЪД

Според действащата Конституция, право да сезират Конституционния съд (КС) имат една пета от народните представители, президентът, Министерският съвет, Върховният касационен съд, Върховният административен съд и Главният прокурор. По данни от интернет –страницата на КС, през 2001 г. той е постановил 17 решения, през 2002 г. и 2003 г. по 13, през 2004 г. – 7, а през 2005 г. – 9.

В немалка част от решенията си КС обсъжда “вътрешноведомствени” въпроси като мандатите на ВСС, на Главния прокурор и на ръководителите на ВАС и ВКС. Тези решения нямат пряк правозащитен ефект и по правило отразяват конюнктурното съотношение на политическите сили по върховете на съдебните йерархии.

Друга част от решенията на КС директно се конфронтират с европейски правни стандарти. Емблематични в тази насока са делото за забраната на ОМО “Илинден”, както и отказът на КС да обяви за противоконституционен “стария” чл.47 от Закона за чужденците, според който експулсирането на чужденци, по съображения, свързани с националната сигурност, не подлежат на съдебен контрол. Така, вместо да разреши очевидни правозащитни проблеми, КС стана част от тези проблеми и допринесе за осъждането на България от  Европейския съд в  Страсбург.

Твърде сходна е перспективата и пред неговите решения, относно чл.7 от ЗВСВОНИ, които доведоха до фактическа експроприация на хиляди жилища, закупени от добросъвестни граждани. Вероятно поради това, броят на делата пред КС очертава явно намаляване на доверието в КС, респективно на шансовете за конституционна защита срещу “лошите” закони.

Юридически и морален контрапункт на тази тенденция е стряскащото, лавинообразно увеличаване на българските жалби пред Европейския съд в Страсбург.

Едва ли случайно, при последните си посещения в България, президентът на Европейския съд неотменно апелира за създаване на работещи и по-ефикасни национални механизми за защита на основните права и свободи.

В този контекст, лансираната от някои политически сили и от експерти идея за промяна в Конституцията, даваща право на гражданите пряко да атакуват противоконституционни закони пред КС, звучеше повече от разумно и навременно. Нещо повече, осъществяването на тази промяна изглеждаше съвсем реалистично, тъй като за нея не би било необходимо свикване на Велико Народно Събрание.

Индивидуалната конституционна жалба, съчетана със законодателна промяна, позволяваща “жертвите” на противоконституционни закони да получат справедливо обезщетение, би редуцирала значително броя на делата срещу България пред Европейския съд, тъй като конституционните норми, визиращи основните права и свободи, почти дословно възпроизвеждат Европейската конвенция за правата на човека.

Поради това значителна част от жалбите до Европейския съд, съдържащи оплаквания срещу законови разпоредби, противоречащи на конвенцията, биха могли да бъдат адресирани до КС под формата на конституционни жалби. Така би бил изпълнено и изискването на Европейския съюз и Съвета на Европа за оптимизиране на “вътрешните” средства за защита правата на човека.

Възможността всеки да иска от КС юридическа съпоставка на Конституцията, отразяваща в най-висока степен трайни и исконни обществени ценности, със законодателството, в което нерядко доминират конюнктурни политически приоритети, е безусловно достижение на правовата държава. Неслучайно почти всички посткомунистически страни предоставиха това право на гражданите си, а конституционното правосъдие зае подобаващо място в обществено-политическия живот.

Въпреки очевидната обществена полза от конституционна жалба и подчертано демократизиращата й роля в посттоталитарното общество, тя се оказа извън приоритетите на Министерския съвет и  НДСВ по време на кабинета на г-н Симеон Кобурготски. В публично оповестените от тях проекти за промени в Основния закон темата е мълчаливо игнорирана. Налага се усещането, че политическата класа няма интерес от граждански контрол върху законодателството. Това мълчаливо послание напомня категоричната убеденост, с която се обясняваха ненужността и риска от провеждане на референдум основано на базата на познатото патерналистично внушение “да не се бъркаме в работи, които не разбираме”. 
 
Едва ли елиминирайки правото на индивидуална конституционна жалба, политиците ще си осигурят законотворчески комфорт. Те обаче със сигурност биха пропуснали ценна възможност за установяване на диалог с хората. Отказвайки да приемат индивидуалната конституционна жалба като граждански коректив на законодателната им дейност, управляващите се отчуждават от своите избиратели, губейки довериe и шансове да получат обществена подкрепа дори за разумни идеи и политики.

Недалновидно би се пропуснал момента в Конституцията да бъде закрепена една оздравителна, както за държавата, така и за крехкото гражданско общество, форма на взаимодействие между хората и властта. За политическата ни класа това би бил един решаващ тест за зрялост и зачитане на обществения интерес.

Адвокат Михаил Екимджиев
Председател на
Асоциация за Европейска Интеграция и Човешки Права
Тел: 032/62 32 44
Факс: 032/62 32 64
Е-майл: hurights@mail.bg
Уеб: www.eurorights-bg.org